A munkások elhagyják a gyárat

                   Tamás Gáspár Miklós

   A munka szubsztanciája az idő.
   A munkás küzdelme az élettel az idővel való küzdelem. Harc azért, hogy az életidejével maga rendelkezhessék. Egyrészt úgy, hogy az idegennek, azaz az értéktermelésnek alárendelt munkaidejét lehetőleg megrövidítse, hogy a technikai alárendelődést kisebb munkaintenzitással, a munkafolyamat lehetőleg autonóm, individualizált technikai irányításával a kényszer elemét lelkileg elviselhetőbbé tegye, intellektuálisan érdekesebbé, fizikailag kevésbé gyötrelmessé és egyhangúvá – másrészt pedig úgy, hogy kollektív akcióval béremelést érjen el, ezáltal a maga fogyasztói pozícióját javítsa, és munkaerejének újratermelésén túl egzisztenciális többletre (élvezetre) tegyen szert.
   A tőke részese ennek a küzdelemnek. Ez a küzdelem azért folyik, hogy az értéktöbblet növekedjék, hogy az újra befektetett régi és új tőke még nagyobb értéktöbbletet hozzon létre, minél kevesebb munkásnak minél kevesebb bért kelljen fizetni minél nagyobb munkaintenzitás mellett egyre hosszabb ideig. Ám a munkás is érték.
   „…Az a használati érték, amelyet a munkás kínál, csak mint testi valójának képessége, tehetsége létezik; ezen kívül nincs létezése. Az a tárgyiasult munka, amely szükséges ahhoz, hogy egyrészt az általános szubsztanciát a különös képesség kifejlesztéséhez módosítsák, nem egyéb, mint a benne tárgyiasult munka. Általánosságban ez méri azt az értékmennyiséget, azt a pénzösszeget, amelyet a munkás a cserében kap. […] A forgalomban, ha egy árut pénzre cserélek, a pénzért árut vásárolok, és szükségletemet kielégítem, az aktus véget ér. Így van ez a munkásnál. De megvan a lehetősége arra, hogy elölről kezdje az aktust, mert eleven valója az a forrás, amelyben a saját használati értéke bizonyos ideig, ameddig el nem használódik, mindig újra föllobban, és mindig szembenáll a tőkével, hogy újrakezdje ugyanazt a cserét.”
   Ez az föllobbanás újra s újra, ez a láng, amely végül elemészti a munkás testét és elméjét a véges időben: a munka. A munkás kétségbeesetten, szívósan iparkodik ennek az időnek a meghosszabbításán, azaz a munkaidő megrövidítésén, továbbá saját használati és csereértékének relatív növelésén. Minél vadabbul dolgozik ezen, annál inkább kénytelen a többi munkással versengeni, saját fogyasztói pozícióját a többi bérmunkáséhoz viszonyítva maximalizálni/optimalizálni. A modern – mind a fordista, mind a posztfordista – munkaszervezés segíti ebben. Amint a bérmunkások közötti verseny éleződik, számos bérmunkás kiszorul a munkából és a fogyasztásból.
   A munkanélkülivé vált bérmunkásokat látszatra nem zsákmányolja ki senki.
   „Egészen közömbös, hogy a tőkés mit csinál a munkás munkájával, habár természetesen csak meghatározottsága szerint használhatja föl, és maga a rendelkezése csak egy meghatározott munkára és egy időben meghatározott rendelkezésre vele (ennyi meg ennyi munkaidő) korlátozódik. […] Ha a tőkés megelégedett a puszta rendelkezési képességgel anélkül, hogy a munkást valóban dolgoztatta volna, pl. azért, hogy a munkáját tartaléknak megszerezze stb., vagy hogy konkurensétől a rendelkezési képességet elvegye (ahogy pl. színigazgatók megvásárolnak énekesnőket egy évadra nem azért, hogy énekeltessék őket, hanem hogy konkurens színházban ne énekeljenek), a csere teljesen végbement.”
   A kizsákmányolás a teljes proletariátussal szemben megy végbe, de a munkaidő vonatkozása az életidőre individuális. Ez a vonatkozás égeti el az egyes bérmunkás életét. Ez készteti arra, hogy az őt elégető aktív  halálnak (azaz szó szerint az életével szembenálló erőnek, a munkának) rendelje alá magát, hogy vágyakozzék a munkára, hogy hiányozzék neki a munka, ha nincs, hogy nosztalgiát, honvágyat érezzen a munka iránt, ha már nincs munkája, hogy az őt kisemmiző, elpusztító munkában a többi bérmunkással kialakult negatív közössége – azaz az individuális fogyasztáson túli élete – úgy jelenjék meg számára, mint az elveszített legfőbb jó, a negatív, de mégis valóságos éden.
   Amint a tőke arra kényszerül, hogy a tőkésített értéktöbbleten kívül lehetőleg mindent fölperzseljen, elpusztítson, romba dőlnek a bérmunka katedrálisai, a nagyüzemek, s annak a hűlt helye, amibe korábban a bérmunkások beleadták testi ügyességüket, formaérzéküket, absztrakciós-intellektuális képességeiket, nemcsak a kizsákmányolás és elnyomatás romtemploma, hanem az egyetlen szellemi dimenzióé is, amely a proletárnak megadatik: idejének értelmetlen elvesztegetése, testének testellenes sanyargatása, rebellis lelkének és szexusának természetellenes indítékká, ösztökévé változtatása azért, hogy az eleven, verejtékező, feszülő test ellentéte a gépi munka geometriai kínjával értéktöbbletté, majd polgári civilizációvá szellemüljön át. 
   A polgári társadalom erkölcsi követelésekkel lép föl a bérmunkással szemben. A bérmunkás csak úgy javíthat helyzetén, ha szorgalmas és takarékos. „Egy egyes munkás csak azért lehet szorgalmas a színvonalon felül, jobban, mint amennyire lennie kell, hogy munkásként megéljen, mert egy másik a színvonal alatt áll, lustább; csak azért, és akkor takarékoskodhatik, mert és amikor egy másik tékozol. A legtöbb, amire a takarékosságával általában viheti, az, hogy jobban tudja elviselni az árak kiegyenlítődését – magasakat és alacsonyakat, körforgásukat – ; tehát csak célszerűbben osztja el élvezeteit, nem szerez gazdagságot. És ez a tőkések tulajdonképpeni követelése is. A munkások a jó üzletmenet idején takarítsanak meg annyit, hogy a rossz időkben többé-kevésbé megélhessenek, elviseljék a rövid munkaidőt vagy a bérek leszállítását stb. […] Tehát a követelés az, hogy a munkások mindig maradjanak az életélvezet minimumánál, és könnyítsék meg a tőkéseknek a válságokat stb. Lehetőleg maguk fizessék meg magukat mint merő munkagépeket és ezek kopását. Eltekintve a merő elállatiasodásról, amibe ez torkollnék – és az ilyen elállatiasodás maga is lehetetlenné teszi, hogy akár csak törekedjenek is a gazdaságra általános formájában mint pénzre, mint felhalmozott pénzre (és az a rész, amelyet a munkás a magasabb élvezetekben, a szellemiekben is vesz, a saját érdekeiért való agitáció, újságjáratás, előadáshallgatás, gyermeknevelés, ízlésfejlesztés stb., az egyetlen része a civilizációban, ami elválasztja a rabszolgától, gazdaságilag csak azáltal lehetséges, hogy élvezeteinek körét a jó üzletmenet idején bővíti…),  […] megtakarításai – ha túlmennek a hivatalos takarékpénztárak takarékperselyein, amelyek minimális kamatot fizetnek neki, hogy a tőkések nagy kamatokat húzzanak az ő megtakarításaikból, vagy hogy az állam eméssze fel őket, amivel a munkás csak ellenfeleinek hatalmát és saját függőségét növeli – , megtakarításai csak úgy konzerválhatók és tehetők gyümölcsözőkké, hogy beteszi bankokba stb., úgyhogy aztán a válságok idején elveszti betéteit, a virágzás idején viszont minden életélvezetről lemondott, hogy a tőke hatalmát növelje; tehát mindenképpen a tőke számára, nem a maga számára takarékoskodott.”
    Artur Żmijewski filmjein láthatják, hogy miként redukálódik a bérmunkás élete a puszta elemi önreprodukcióra, a takarítónő – ez a film végül nem szerepel ezen a kiállításon – az irodában is, otthon is takarít, fényesít, tisztogat, megpucolja a testét, főz, mosogat, alszik, és ismét elölről, a hotdog-árus fiatal nő ugyanazt a néhány mozdulatot végzi, ugyanazt a néhány sztereotip mondatot ismétli a metróállomáson egész nap, majd autó, óvoda, gyerekszállítás, gyereköltöztetés, -mosdatás, -lefektetés, majd alvás, autó, rock az autórádióban, az egyetlen szabad mozdulat, amikor rágyújt. Cseng Csie-csen művében az elbocsátott textilgyári varrónők visszatérnek rabságuk színhelyére, hosszan remeg a munkásnő keze, amíg végre befűzi a cérnát a varrógép tűjébe, végre rekonstruálhatja rab mivoltát, amely egyedül teszi őt emberré az osztálytársadalomban. Csákány István szobrából kilépett a munkás, hátrahagyva osztályának szánalmas és rideg burkát; elszállt, akár a posztfordista, robotizált-automatizált-digitalizált iparból és a vízvezeték-szerelő adóelkerülési stratégiáiból a proletariátus, „az öntudatos szervezett munkás” szelleme. Harun Farocki összegyűjti, amit a szükségképpen és elkerülhetetlenül polgári művészet a Lumière-testvérektől kezdve a bérmunkásokból megmutat: azt, amikor kilépnek a gyárkapun – tehát szabadok, amikor sztrájkolnak – tehát szabadok. 
   A munkások szabadságharcának, a sztrájknak és a többinek a romantizálása teljesen polgári jellegű; annak mutatja a bérmunkást, ami nem: a gyárból menekülő szabad embernek. Az osztályharc lázadó utópiája árulás. Egyrészt. Másrészt pedig a bérmunkán túli remény foglalata, s ezt a reményt csak burzsoá művészek ismerik. A bérmunkásnak ez a remény idegen. Nem azért, mert a művész, a modern művész szükségképpen és elkerülhetetlenül polgár (erről nem tehet), hanem azért, mert erről akkor lehet szó, ha a bérmunkás szabadon hagyja el a gyárat. Ilyen ebben a világban nincs. A gyárból munkanélküliként vagy fogyasztóként lehet kilépni, s mindkettő a kizsákmányolás szerves része, aspektusa. A kapitalizmus totális rendszer. A munka magasztalása nem jobb, mint a tőke magasztalása, a kettő szubsztanciája ugyanaz: az idő, a munkaidő. A reményt is szét kell rombolni ahhoz, hogy ez megváltozzék.